Linda Sinclair var en 45 år gammal, ogift engelsklärare på high school-
- utan äktenskapsutsikter.
Hon levde ett ordinärt liv. Ett disciplinerat liv.
- Jag har de här. - Ett sparsamt liv.
Med små förödmjukelser...
... blygsamma förhoppningar...
Det gick bra.
... och besvikelser.
Hon levde ensam i Kingston, Pennsylvania, nära sitt föräldrahem.
Hon levde inte ett liv i lyx, utan föredrog enklare nöjen.
Hennes liv må låta kallt och trist, men jag kan försäkra er om-
- att det inte gällde Linda Sinclair själv. Hon var en passionerad kvinna.
En romantiker. Det var därför hon var ensam.
Hon hade alltid varit ensam.
Linda var ett känsligt barn och fann en fristad i litteraturen.
De stora verken väckte en upphetsning hos henne-
- som fick världen runt omkring henne att verka desto dystrare.
Hon såg ingen anledning att delta i barnsliga lekar.
Och hon intresserade sig inte för ungdomens banala beteende.
Denna stora känslighet ledde Linda till hennes livsuppgift.
Hon skulle ägna sig åt att väcka den litterära gnistan-
- hos unga sinnen. Hon gav näring åt deras ideal...
Hur ställer sig samhället till förändringar?
... och värdesatte deras åsikter. De avgudade henne.
Men hennes kompromisslöshet dömde henne till ett liv som ungmö.
- Linda? Don. Trevligt att träffas. - Detsamma.
- Du beställde utan mig. - Förlåt, jag...
Nej, jag skämtade bara.
För hur kunde hon vara en förebild om hon nöjde sig med vem som helst?
Nu är jag är arbetslös, men det är faktiskt bra. Jag har mycket tid.
Jag har slutat med is, jag odlar mustasch-
- och efter skilsmässan gjorde jag det här-
- och jag känner mig som mig själv nu. Jag ska nog ha lite is ändå.
Hon längtade efter en känslig man.
Ska man tjäna 35000-40000 dollar om året, utan att kunna bli sparkad-
- för att lära barn att klappa händerna?
Idrott borde ligga hos föräldrarna. Var det franska du undervisade i?
En mogen och älskvärd man.
Ditt system fungerar inte, Linda! Det kippar efter luft. Låt det dö!
Det är bara sunt förnuft. - Tack.
Kan du ta den här? Jag har lite ont om kontanter. Tack, Linda.
Linda slutade helt med män.
Vi borde leva som indianerna, med byteshandel och så.
Hon älskade sitt arbete och hon kunde försörja sig själv.
Det räckte.
Och om det nu låg nåt tragiskt över vår stoiska ms Sinclair...
... må så vara. Om litteraturen hade lärt henne nåt-
- så var det att en sann romantiker alltid är ensam-
- och att hon alltid måste vara på sin vakt mot en farlig omvärld.
Hallå. Fan! För i helvete!
Jason Sherwood! Jag gick i din klass år 2006.
Jason Sherwood? Vad gör du här?
- Jag trodde att du bodde i New York. - Inte längre, nej.
Jag är så ledsen.
- Jag kör dig till akuten. - Nej, det är ingen fara. Jag mår bra.
- Min pappa jobbar på sjukhuset. - Jag kör hem dig.
- Det bränner som fan! Du brände mig! - Förlåt! Min bil står här borta.
Vem använder pepparsprej i Kingston?
- Jag har en ren handduk i bakluckan. - Det här går bra.
- Jag är så hemskt ledsen. - Äsch, jag borde inte ha skrämt dig.
Jag borde ha känt igen dig direkt. Varför är du tillbaka i Kingston?
Jag trodde att du gjorde succé på Broadway. Det är bara en tidsfråga.
Du var en av de bästa eleverna jag har haft.
Vad händer? Du gick väl på pjäsförfattarprogrammet på NYU?
Dramatikerprogrammet. Jag är klar nu.
- Och? Håll mig inte på sträckbänken. - Jag har slutat skriva.
- Vad menar du? - Jag har lagt av.
Min examenspjäs tog en evighet att skriva, men jag trodde på den.
Jag försökte få den uppsatt och gjorde allt för att få den läst.
Kör rakt fram. Jag bor hos in pappa.
- Vad säger han om det här? - Du känner inte min pappa.
- Jo, vi går på samma gym. - Lustigt.
Han föreslog juridikstudier. Så det blir väl så.
- Åh, Jason. - Jag mår illa av att skriva.
Nåt måste jag göra, och juridik är ju nåt. Sväng till vänster här framme.
Här blir bra. Hem, ljuva hem. Tack för skjutsen.
- Jag är så ledsen. - Det är ingen fara.
Jason, om jag kan hjälpa till på nåt sätt... Jag vill gärna läsa pjäsen.
Visst. Jag kan komma till skolan med den.
- Okej? Hej då, ms Sinclair. - Hej då!
"Det var den allra bästa av tider och den allra värsta." In med proven.
Nu när jag vet att ni har läst ut "Två städer" -
- ska vi prata om Sydney Cartons död. Varför bytte han plats-
- med en man som dömts till döden? Varför offrade han sig själv?
Fallon?
Det var sjyst, för han gjorde det för Lucie.
Han älskar henne så mycket att han offrar sitt liv för hennes man.
- Det är helt osjälviskt. - Mycket bra. - Ja?
Har ni skrivit nåt? Som en roman eller en pjäs?
Nej, jag är inte en författare, utan en läsare. Vi behövs också.
Bara en sann artist kan beskriva det mänskliga tillståndet.
- Will? - Om Dickens var en sån artist...
...kunde han väl komma på ett slut där huvudpersonen inte dör?
Du missar poängen. Sydney Cartons död är en osjälvisk handling.
Han gör det i vetskapen att syftet är ädelt.
Det här förstod man på Dickens tid. I dag-
- har de klassiska dygderna gått förlorade. Heder, osjälviskhet...
...och renheten hos en kärlek som inte begär nåt i utbyte.
- Hej. - Jösses då. Kom in.
Alla kommer att bli så glada. - Jag har en överraskning åt er.
Det här är Jason Sherwood, en f.d. elev-
- som tagit examen från dramatikerprogrammet på NYU.
Många av er minns säkert hans fina berättelse "The Hidden Court".
- Ledsen. Jag ville lämna det här. - Tack. Du får gärna stanna.
Nej, jag ska nog gå.
Ni har tur som har ms Sinclair. Jag hade många genialiska lärare på NYU-
- och hon är minst lika bra som dem.
Tack. Hej då.
Okej, jag erkänner - jag mutade honom. Då så... ädel uppoffring.
Dr Sherwood? Jag träffade er son i dag.
- Jag är Linda Sinclair. - Jag vet. Ja, Jason är hemma.
- Han berättade om New York. Tråkigt. - Tja...
Han kände nog att han behövde skärskåda sig själv. Fullt normalt.
Det vore synd om han slutade skriva. Han är så duktig.
Det är en tuff bransch, som inte passar alla.
- Det ska bli kul att läsa hans pjäs. - Jaså, han visade dig den?
- Jag hoppas att du gillar den. - Gillade du den?
Det var inte min grej.
- Trevligt att ses, mrs... - Ms. Ms Sinclair.
Inte stödjande
Ms Sinclair. Uppfattat.
Underkänd
Hallå? Nej tack, och var vänlig ta bort mig från er lista
Tack ska du ha.
Ms Sinclair, här kommer "Puppan". Jason.
"Ljuset dämpas. Ridå."
- Hej, Jason. Väckte jag dig? - Nej då. Hejsan.
- Vad står på? - Jag har läst pjäsen.
- Jaså? - Den är fantastisk!
- Gillade du den? - Jag älskade den! Den är underbar!
Jag har gråtit i en halvtimme. Och det där slutet?
Hur kan du ens fundera på att läsa juridik? Du ska vara i New York.
- Det var snällt sagt. - Nej, jag är inte snäll, utan ärlig.
Jag står inte ut med tanken på att ingen ska få se den.
Samma här, men så är det.
Det är okej. Jag får bli jurist. Jag måste släppa det.
Tänk om vi kunde få den uppsatt på en gång?
- Skulle du vara intresserad av det? - Det finns inte en chans, för...
- Minns du Carl Kapinas? - Mr Ka-penis, teaterläraren?
- Snälla Jason, han är en vän. - Förlåt. Kapinas.
Han klagar jämt över att han måste sätta upp samma föreställning jämt.
- Jag vill ge honom "Puppan". - Jag...
Jag vet inte vad jag tycker om det.
Om han gillar det, vilket han gör, så kan han antagligen sätta upp den.
På min gamla high school, menar du?
- Tusan också! - Med honom som regissör?
Okej, Carl kan vara lite underlig, men han förstår verkligen dramatik.
Linda, är du där? - Förlåt.
- Linda! - Carl, kan du vänta lite?
Nej. Jag har haft en helt översinnlig upplevelse. Hör du?
Ja, jag hör dig! Okej.
Åh, Linda! Det är min berättelse. Han skrev den för mig.
- Jag kände precis samma sak. - Ja, det är ett universellt tema.
Den är så bra. Jag känner mig förvandlad.
Perfekt för affischerna. "Puppan kommer att förvandla dig. För gott!"
Linda, jag har allt klart för mig här uppe.
Dekoren kan vara neo-edvardiansk med ett stänk av tysk expressionism.
Men färgglad och rolig. Halle Anderson blir perfekt i huvudrollen.
Och Shelia Nussbaum som den irländska styvmodern. Hon är grym på dialekter!
Tajmingen är perfekt - jag har massor med bra skådespelare i år.
- Tror du att det går att genomföra? - Det går, och vi måste göra det.
Jag har blivit en konstens zombie-
- som stapplar livlös genom samma uppsättningar år efter år.
Jag ska regissera "Mister Ernest" i år, för femte gången.
Försök att få liv i den gamla soppan. Nej, inte efter att ha läst det här.
Det här är som om O'Neill, Kafka och Spielberg träffades på en bar.
- Det är fräscht, nytt... - Glöm det!
- Varför det? - Det här är ingen high school-pjäs.
Vad vet du om det? Jag har gjort 38 uppsättningar.
- Under 19 år. Det här är mitt område. - Det är det ingen som ifrågasätter.
- Phil menar bara... - Phil vill bara se "Vår lilla stad".
Jag gillar den. Den är sund, och alla gillar den.
Jag trodde att vi skulle sätta upp "Mister Ernest".
Trudie, om jag måste göra gurk- smörgåsar i två månader så dör jag.
Blir det som när du gjorde "Oklahoma" med de där idiotiska maskerna?
Den spelades i japansk No-stil, vill jag informera om.
- Lydia Plotke kallade den "snillrik". - Jag skulle kalla den för "skit".
Säger han som tror att "American Buffalo" handlar om en buffel.
- Som David Mamet sa: Dra åt helvete! - Hallå där!
Time out! Ta och lugna ned dig nu.
- Förlåt. - Ursäkten godtas.
Gällande den här pjäsen, "Puppan"...
Jag är imponerad över vår före detta elev, men det jag undrar...
Är den lämplig för våra elever? Vad kommer föräldrarna att tycka?
- Kommer styrelsen att godkänna den? - Vad är egentligen problemet?
Hallå! Den är full av svordomar och våld.
- Det skulle vi naturligtvis tona ned. - Vi kan ju prata om det, men...
För att inte tala om kostnaden för alla specialeffekter och kostymer.
Och en tjej som förvandlas till en insekt. Det här är inte Broadway!
- Det är jag smärtsamt medveten om. - Vi har en begränsad budget.
Det här handlar ju om barnen.
Tänk att få framföra en pjäs som skrivits av en gammal elev.
Sälj in styrelsen och föräldrarna på Jason Sherwood.
En f.d. elev som kom tillbaka för att inspirera nästa generation.
Det är en bra historia, och sånt har jag lite koll på.
Vi fördubblar biljettförsäljningen. Kingstons folk vill se nåt nytt.
Och om vi går över budgeten betalar jag ur egen ficka.
- Så mycket tror jag på pjäsen. - Phil, vad tycker du?
- Vi har inte pratat om slutet. - Vad är det med slutet?
- Det är väldigt mörkt. - Mörkt?
En tonårstjej hänger sig, och pappan skjuter skallen av sig. Det går inte!
- Men allt hänger på slutet. - Det är poesi, det är Ibsen.
- Vi kommer att bli stämda. - Slutet måste ändras.
Okej. Vi tar bort slutet.
Vi låter det vara mångtydigt. Det lämnar dörren öppen för tolkningar.
- Jag gillar det. - Och Jason?
Han förstår säkert att man måste vara flexibel inom teatervärlden.
Jag måste påbörja uttagningarna på fredag. Vi har så ont om tid.
- Men det känns knappt som arbete. - Carl, vi kan inte ta bort slutet!
Det skulle förstöra pjäsen! Hur ska jag förklara det här för Jason?
- Vi ska inte ta bort slutet. - Inte?
Det sa jag för att få klartecken. Det är så det fungerar i nöjesbranschen.
Fortsätt till varje pris. När hela publiken bölar på premiärkvällen-
- kommer till och med Phil att vara glad.
- Är det säkert? - Ja. Jag lovar.
Det är ett spel, och jag vet hur man spelar.
- Hej. Förlåt att jag är sen. - Jösses, du måste frysa ihjäl.
- Vi beställer lite kaffe åt dig. - Nej, jag lider av magsår.
- Lite örtte, kanske? - Nej tack, det är bra.
- Hur länge har du haft magsår? - Sen New York och den här pjäsen.
- Apropå pjäsen... - Just det!
Det här är kontraktet som Phil Pelaski har gjort i ordning.
Det står att du ger skolan rätten att sätta upp din pjäs.
Skriv på här, så är vi igång.
Är allt bra?
Jag vet att du bara försöker hjälpa till-
- men det här är ingen pjäs för high school.
- Jag vet. - Jag vill ju att den spelas...
...men inte om den blir dålig. - Carl och jag känner samma sak.
Jag... Jag tror inte att jag klarar av det.
- Vill du att din pappa ska vinna? - Va?
Jag är inte dum. Jag vet var pjäsen kommer ifrån.
Din pappa förstår dig inte, han ger dig inget stöd.
- Han skulle hävda motsatsen. - Ekonomiskt stöd, kanske.
Men bara om du gör som han vill. Bevisa att han har fel, Jason!
- Tänk om han inte har fel? - Alla kan tappa självförtroendet.
Men om du gör det här så får du tillbaka det. Det lovar jag.
- Det känns som att sälja sin själ. - Ja, herr Faust, nu är den min.
Sheila Nussbaum spelar Margaret, den grymma, irländska styvmodern.
Sheila har övat på sin irländska.
Vi ses på puben på Grafton Street, din satans ateist!
Will Traynor spelar doktor Tim Sherman, den alkoholiserade fadern.
Fallon Hughes spelar hjältinnans avlidne mor, Ariadne-
- som dyker upp som en spöklik maldrottning. Sist men inte minst...
Halle Anderson är Jane Sherman, vår känsliga och missförstådda ingeny.
Mr Sherwood, teaterinstitutionen på Kingston High-
- ser det som en ära att ha dig här, och vi har massor med frågor.
Vem vill börja? - Halle.
Du fångar hur det känns att vara en tonårstjej. Att inte veta vem man är-
- och undra om nån förstår en. Jag vill göra rollen rättvisa-
- så jag vill veta varifrån Jane kommer. Vad inspirerade dig?
Allt jag har skrivit och allt som karaktärerna upplever är äkta.
Allt har hänt mig. Jag har upplevt allt det här.
- Det är väldigt personligt. - Fler frågor?
På sidan 52, när Tim har det där stora grälet med Jane...
Måste han verkligen slå henne?
Är han inte för hämmad för att visa känslor?
Det verkar bara lite...
- Lite? - Jag vet inte... Lite banalt.
Will, var det där nödvändigt?
Jag... Förlåt.
- Kära nån. - Will, vad är det för fel på dig?
Du har tur som får träffa pjäsförfattaren. Jason är vår gäst-
- och om du inte respekterar honom kan vi hitta nån annan...
...till din roll. Vill du det? - Nej.
- Jag trodde väl inte det. - Har du tagit din medicin i dag?
- Det här var ett stort misstag. - Jag är hemskt ledsen.
Jag låter inte nån skolunge kalla min pjäs banal.
- Jag handskas med sånt här dagligen. - För att du måste. Jag måste inte.
Nej, men vi uppskattar det verkligen. Ungarna älskar din pjäs.
- Nej då. - Om du hoppar av blir de ledsna.
- Inte herr Banal. - Will? Han är bara rädd för dig.
Han är ett barn från Kingston, och du är en pjäsförfattare från New York.
Låt honom inte påverka dig.
Jason, ditt arbete är lysande.
Förlåt om jag överreagerade, men jag kan inte hantera kritik.
Det är lätt att känna sig nedslagen, men gör inte det.
- Vi är tillbaka. - Bra. Vi sätter oss igen.
- Ursäkta för det. - Ingen fara.
- Var det Will du hette? - Ja. Jag är ledsen för det jag sa.
Var inte det. Det var bra att du tog upp det.
Ja, Tim är hämmad. Han har stängt in sina känslor hela sitt liv.
Det är därför han hatar Jane. Hon representerar allt han inte är.
Hon är öppen och hon känner saker. Hon kan inte hålla nånting inom sig.
Han slår henne för att all instängd vrede kokar över, och när det sker-
- om allt går enligt planen - så ska det inte vara banalt.
- Är det svar på din fråga? - Ja. Tack.
Fler kommentarer? Då går vi vidare.
Även jag var en ung skådespelare en gång. Chockerande, va?
Året var 1983. Jag bodde på femte våningen på Avenue C.
Jag väntade på mitt genombrott, och en dag kallades jag att provspela-
- inför teaterguden själv, mr Stephen Sondheim.
Jag fick ingen roll, men jag fick denne store mans välsignelse.
Han tog mig åt sidan och sa tre ord som förändrade mitt liv.
Ge inte upp.
Jag gav inte upp, och på så sätt hamnade jag här hos er.
När vi nu ger oss ut på vår svåra men ack så givande resa-
- vill jag ge er min välsignelse, i mr Sondheims anda. - Börja filma.
Musik, tack.
Bit för bit sätter vi ihop det. Del för del skapar vi ett mästerverk
Allting har sin egen plats, varje detalj är viktig, så märk
Del för del sätter vi ihop det
Fingrarna till axeln: 68 centimeter.
Håll käften, dumma flicka! Jag hatar dig mer än din usla pappa!
Alla träd. Jag gillar träden. Om ett träd faller korridoren...
BMW är världens bästa bilmärke.
Håll käften, dumma flicka! Jag hatar dig mer än din usla pappa!
Carl, får jag prata med dig?
Rätta mig om jag har fel-
- men Margaret skulle nog vara mer skrämmande om hon dämpade sig lite.
Ja. Tack.
Som Amanda i "Glasmenageriet", som styrde sina barn med falsk mjukhet?
- En sammetshandske smidd i järn? - Precis.
Intressant...
Vi gör ett försök. - Sheila, jag har en idé.
Bra tänkt.
Håll käften, dumma flicka. Jag hatar dig mer än din usla pappa!
- Jason. - Fan!
Helt otroligt. Jag måste prata med dig utanför.
Du kan inte bara stövla in. Vi repeterar.
Jag ska prata med min son. Nu!
- Jag tror inte att du förstår... - Det är okej. Fortsätt utan mig.
Fortsätt utan mig. Strax tillbaka.
- Ordnar det sig? - Kanske inte.
Men all stor konst är ett resultat av smärta. Kom ihåg det.
Vad pågår här? När jag ser nån bli utsatt för våld så måste jag ingripa.
Hör på här! I två veckor har din son jobbat häcken av sig-
- och när du äntligen dyker upp släpar du ut honom och läxar upp honom.
- Du vet inte vad som står på här. - Jag vet precis vad som står på.
- Vad pratar du om? - En typisk alfahanne.
- Mig lurar du inte. - Jag måste tillbaka till sjukhuset.
Åk då, men du kan inte stoppa pjäsen! Jason ska få det liv han förtjänar.
- Som konstnär! - Visst!
- Jason. - Det är magsåret. Ingen fara.
- Vi går in igen. Åh, nej. - Tack.
Jag har nog nåt åt dig här.
Var är den nu?
Jag glömde mina piller där hemma.
Jag hittade den!
Den har inte gått ut.
- Det går över om tio minuter. - Varsågod.
- Tack. - Tur att jag hade den där flaskan.
Nej, tack för ditt stöd där ute, menar jag.
Han är en mobbare, och nån måste ju tillrättavisa honom.
Ja. Han har hållit på så där ända sen min mamma...
Jason...
Jag är så ledsen. Jag är så hemskt ledsen.
Det är okej.
- Han är en skitstövel. - Jag vet.
Förlåt!
Okej...
- Jag ska dra hem nu. - Okej.
Vi hörs sen.
Hej då.
Vad hade hon gjort? Vad hade hon gjort?
Sånt här händer förstås.
Litteraturen var fylld av dylika händelser.
Det är bara naturligt att känslor uppstår... och rinner över.
Ingen skulle väl döma henne för ett litet snedsteg?
Slampa
Linda, jag har en känslig fråga att ta upp med dig.
Jason och jag pratade lite, och...
Vi tycker scharlakansrött passar bättre än lila i maldrottningens lya.
Men då hamnar vi över budget, och du sa ju faktiskt...
Hur mycket?
- Vi sätter upp en plakett efter dig. - Det är ingen fara, Carl.
Ms Sinclair, pratade ni med Kapinas om bakgrunden?
Ja, det gjorde jag. - Får jag prata med dig i enrum?
- Visst. Ska vi? - Ursäkta oss, Will.
- Vi kan prata här inne. - Okej.
Vi är vuxna, och även om folk i olika åldrar kan ha ett förhållande-
- så tycker jag att det vore bäst om det som hände inte händer igen.
Inte för att vi gjorde nåt fel. På grund av pjäsen-
- måste vi vara professionella. Vi får inte låta oss distraheras.
- Jag håller med. - Författaren måste vara klartänkt.
- Precis. För pjäsen kommer först. - Precis.
- Skönt att du håller med. - Så vi är fortfarande vänner.
Självklart. Oroa dig inte för det. Du har viktigare saker att oroa dig för.
- Som om Will fixar talet i akt två. - Ja, han tappar koncentrationen.
Ja, så vi borde gå ut och jobba på det.
- Jag kan behöva din hjälp. - Det ska du få.
- Tack. - Då kör vi igång.
Nej, alltså... Vi går ut och...
Ursäkta mig.
Hej. Bara så att du vet...
Jag var inte på skolan p.g.a. Pjäsen, utan för att Jason ljög för mig.
På tisdagar och torsdagar går han på en kurs inför antagningsproven-
- och han sa att repetitionerna inte skulle krocka med det. Men han ljög.
- Skulle jag tro på det? - Titta. Det här fick jag i går.
"Hej, pappa. På väg till kursen. Kommer tillbaka senare i kväll."
- Ser du? - Om han ljög...
...så hade han väl inget val. Hur kan han lita på dig? Du kväver honom.
- Hur då? - Du tvingar honom att läsa juridik.
Tvingar honom? Juridikstudierna var helt och hållet Jasons idé.
- Visst, och du sätter dig på tvären. - Du vet visst precis vem jag är.
Enligt dig är jag en skitstövel.
Du kan ge Jason den respekt och frihet som han förtjänar.
Ska jag sluta prata med honom helt? Du har uppenbarligen inga barn.
Ursäkta mig?! Jag har faktiskt stor erfarenhet av barn.
- Jaha. Jag gör mitt bästa med Jason. - Det kanske inte räcker till.
- Säger du så till dina elever? - Vet du vad? Du är ett svin.
Va? Om jag dricker vin?
Jag sa...
- Hallå? - Det är Linda. Har du tid?
- Jag stötte på din far, och... - Hej, ms Sinclair.
- Vem är det där? - Halle är här och läser repliker.
Är ni på skolan?
Nej, hemma hos mig. Det var lättast så. Är allt okej?
Jadå, ursäkta att jag störde.
- Vi kan prata i morgon. - Okej, vi ses i morgon.
- Hej då, ms Sinclair! - Ska vi fortsätta där vi slutade?
Med skatter och frakt blir det 433 dollar och 52 cent.
Då får vi en rökmaskin och det lite dyrare stroboskopet.
- Är det här verkligen nödvändigt? - Om du vill att pjäsen ska bli bra.
Men om du inte bryr dig kan jag köpa två ficklampor och ett snurrfat.
- Lugn, jag frågade bara. - Förlåt.
Visst är Halle bra? Tack så mycket.
Sluta!
Otroligt att vi fick ett oförberett prov.
Halle, får jag prata med dig?
Sätt dig.
Först vill jag säga att du gör ett fantastiskt jobb som Jane.
Tack. Jag sliter hårt, men jag älskar det.
Jag vet. Jag vet hur viktig pjäsen är för dig-
- och jag vill inte att du ska behöva sluta.
- Har jag gjort nåt? - Nej då, det är bara det att...
Tja... Det gäller Jason.
Vi har märkt att ditt beteende med honom har varit olämpligt.
- Jag har inte gjort nåt. - Men folk drar egna slutsatser.
- Det borde de inte göra. - Jag vet, men så är det.
Du vill visst bli skådespelerska. Stämmer det?
Får jag ge dig lite råd? När du går på provspelningar-
- kommer du att träffa män som är intresserade av annat än din talang.
Du är en mycket vacker kvinna, och du kan lockas att utnyttja det.
Det kan fungera, men i längden kan folk tappa respekten för dig-
- och uppfatta dig som slampig. Jag försöker bara hjälpa dig-
- och jag vill att du förtjänar respekt för det du har i huvudet.
Det är därför du ska hålla dig borta från Jason. Svamlar jag bara nu?
Det känns så orättvist. Killar kan göra vad de vill.
Ja, det är orättvist, men sån är världen vi lever i.
- Jag önskar att det inte vore så. - Jag med.
Men saker händer inte bara för att man önskar nånting.
Det krävs hårt slit för att förändra världen. Vi kvinnor måste hålla ihop.
Vad skönt att vi fick prata. Gå och ät lunch nu. Vi ses på repetitionen.
Ja, vi ses.
Den fejkade eldstaden för 800 dollar är ett fynd.
- Lek inte med den där, killar! - Förlåt.
Linda, du är skolteaterns svar på Peggy Guggenheim.
Fast snyggare.
Jag tror inte mina ögon! Hon är en elev, Jason! Vilket vidrigt grepp.
Och jag förväntade mig mer av dig. Det här hamnar i dina papper.
- Linda, slappna av. - Du kan glömma rekommendationsbrevet.
- Så kan du inte göra! - Du ger mig inget val.
- Mina föräldrar kommer att döda mig. - Sätt dig. Jag fixar det. - Linda!
Hör du! Linda, kan vi inte prata om det?
- Nej, jag vet vad jag såg. - Vi gjorde ingenting.
- Att du har mage att förneka det. - Det var hon som började.
Så chevaleresk av dig. Ungarna ser upp till dig.
Att utnyttja det är skandalöst! Jag trodde du menade allvar med pjäsen.
Att du kunde vara professionell. Men det här var amatörmässigt gjort.
Vilket skitsnack. Du är svartsjuk!
Svartsjuk på lite hångel i pojkarnas omklädningsrum?
Föredrar du ett knull i klassrummet? Vill du ha ett skjut? Du behöver det.
Du är hemsk!
Fan!
Hallå? Ta bort mig från listan och ring aldrig upp mig igen!
Fallon Hughes? Ed McKee.
Hor!
- Benjamin Meyer. - Hor!
Vad är det med er? Lugna ned er.
Annars blir det kvarsittning. Förstått?
Hycklare. Slampa. Subba.
Temat är "Vinterdrömmar", så kanske stora sängar och snögubbar i pyjamas.
Vilken hemsk idé.
- Jag måste prata med dig! - Joanie, vi tar det i morgon.
- Men det här är "Vinterdrömmar". - Ut.
- Nåt hemskt har hänt. - Vi hörde om dig och Shakespeare.
Halle Anderson sprider elaka rykten om mig-
- och hon klottrade svordomar på min dörr.
Varför skulle Halle göra det?
I går kom jag på henne med Jason Sherwood i pojkarnas omklädningsrum.
Aj! Du borde ha sagt nåt till oss.
Jag gav henne en varning. Jag trodde att det skulle räcka.
Typiskt. En bra lärare är snäll och får en kniv i ryggen.
Och han vågar strula med en av våra ungar. Han ska få!
- Är Halle på repetitionen? - Ja, men...
Måste vi göra det här nu? Kan ni inte ta in henne på kontoret?
Vi måste ta itu med det här nu. Såna rykten kan skada en lärares rykte.
- Även ett fläckfritt sådant. - Linda, de utnyttjade dig!
Se dem i ögonen och säg att du inte tål den här skiten!
Du och du, kom hit. - Du med, Carl.
- Vi försöker repetera, Phil. - Det får vänta.
Romeo och Julia här har visst strulat lite på sidan om.
Och Julia har spridit lögner om en av våra bästa lärare.
Det är inte lögner. Hon är svartsjuk för att han är med mig nu.
- Det är ju sant! Hon satte på honom. - Du gör det bara värre för dig.
Vart ska du, Halle? Kom tillbaka!
- Vad gapar ni om? - Traynor, vad tusan är det där?
Till min självmordsscen.
- Nej du. Vi hade en överenskommelse. - Vad för överenskommelse?
- Jag kan förklara. - Du vet att vi tog bort slutet.
- Va? Va?! - Varför repeterar ni ens slutet?
- Försöker du blåsa mig, Carl? - Du har fått allt om bakfoten, Phil.
Jag ville bara att skådespelarna skulle få uppleva hela Jasons pjäs.
Vi ska inte spela upp slutet. Vi kom ju överens om att skippa det.
Carl, vad fan? Det sa du ingenting om.
Jag trodde att Linda sa det när du skrev på kontraktet.
- Carl, nej... - Visste du? Visste du?!
- Du läste väl kontraktet? - Hon tvingade mig att skriva på.
Du sa inget, för du visste att jag inte skulle gå med på det.
Linda, är det sant? Är det sant?
Är det sant?!
Ja, men jag kan förklara. Det är komplicerat.
...lite hångel i omklädningsrummet. - Föredrar du ett knull i klassrummet?
Vill du ha ett skjut? Du behöver det.
- Hoppsan. - Jag sa ju det. En lögnaktig hora!
Hon är... - Linda, du får sparken. Ja, spring du.
- Du får sparken! - Vem är slampig nu?
Linda! Spring inte iväg.
Hur kunde du ljuga för mig? Jag litade på dig, och du ljög för mig!
- Bort med dig! - Fan!
Inte igen! Fan! Jag hatar den här jävla skolan!
Ni var med om en olycka. Ni ligger på sjukhus. Ni kommer att bli bra.
- Nej. - Jodå, jag lovar.
- Hej, dr Sherwood. - Nej, hämta nån annan.
- Då får du vänta i flera timmar. - Jag väntar.
- Kan du ursäkta oss, syster? - Visst. - Hon är nog chockad.
Ingen fara, du är i goda händer.
Det här är lite obekvämt. Det står att du var med om en bilolycka-
- efter att ha gnidit pepparsprej i ögonen.
Jösses... Okej.
- Känner du dig yr? - Nej.
- Illamående? - Nej.
Ont i nacken? Var då?
Här uppe?
- Gör det ont? - Ja.
- Hur ont, på en skala ett och tio? - Jag vet inte. Tre. Fem.
- Vad betyder den där frågan? - Jag vet inte. Vi måste fråga det.
Då tar vi en titt.
Okej... Det här kommer att svida.
Det ser inte så illa ut. En sköterska får rengöra det.
Du hade tur. Du behöver nog inte ens sys.
Okej...
Varsågod. Det är skönt att få ur sig det.
Kan du gå härifrån?
Efter en olycka är det helt normalt att...
- Snälla... - Såna här utbrott är väldigt vanliga.
Sluta vara så snäll. Jag vet att du hatar mig.
Jag hatar dig inte. Hör på här.
Vi har haft våra duster-
- men jag uppskattar verkligen allt du har gjort för Jason.
Herregud!
Och du betyder jättemycket för honom.
Vad är det? Var det nåt jag sa?
Jag, jag...
Jag hade sex med din son.
- Va? - Du hörde mig.
Hur länge? Hur länge har det pågått? Är det ett förhållande?
- Nej, det var bara en gång. - När då?
- Är vi klara nu? - Nej, vi är inte klara.
Inte förrän... Vad är det för fel på dig?
- Ligger du ofta med gamla elever? - Jag vill inte prata om det.
Har du inte nåt viktigare för dig? Ska du inte rädda liv eller nåt?
Nån får köra dig till ortopeden.
Kortet gick inte igenom.
Prova med det här. Kan nån ringa efter en taxi?
Jason... Lugna ned dig. Jason, jag förstår.
Kör tillbaka mig!
- Förlåt. Gick det bra? - Jag ringer upp dig.
- Mike, jag väntar med henne. - Nej, jag väntar där inne.
Jag måste prata med dig. - Ta in rullstolen, tack.
- Hur är det med nacken? - Säg det du ska, bara.
- Är det sant att du ljög för Jason? - Ja.
Otroligt. Vad är du för slags lärare?
Du anklagar mig, och så gör du sånt här? Vad är det för fel på dig?
Okej, jag är en usel människa. Kan du gå nu?
- Nej. Vad tänker du göra åt saken? - Jag fick sparken. Räcker inte det?
Pjäsen, då? Jag bryr mig om pjäsen och om min son.
Nu bryr du dig, när allt är förstört. Det är ditt fel att jag står här.
Han hade inte skrivit pjäsen om du inte hade varit så alkoholiserad-
- och tog ut din ilska på din son efter att din fru dog.
- Tror du på det där? - Försök inte förneka det.
Jag dricker inte. Inte en droppe sen läkarutbildningen.
Och Jasons mamma är inte död. Vi är skilda. Hon bor i Teaneck.
- Han sa att den byggde på hans liv. - Jaha, och då måste det vara sant.
För författare hittar ju aldrig på saker.
Tror du att han förvandlas till ett monster? För att vara engelsklärare-
- är du väldigt naiv, eller kan du inte skilja på saga och verklighet?
Var det därför du låg med honom? Trodde du att han var Lord Byron?
- Du känner inte mig! - Nu vet du hur det känns.
- Marilyn Avenue. - Du kan inte fly från det här.
Jo, det kan jag.
Lämna ett meddelande.
Det är Carl.
Jag var en usling. Du har all rätt att vara arg.
Men ring mig, snälla du. Det gäller pjäsen.
Lämna ett meddelande.
Ring mig. Jag lovar att aldrig bedra dig igen. Jag ska vara helt ärlig.
Jag ska till och med berätta min mörkaste hemlighet för dig.
Jag har aldrig berättat det för nån. Min provspelning för Sondheim...
Jag ljög. Jag hade en provspelning, men så fort jag kom in-
- och såg honom sitta där och titta på mig, kunde jag inte andas.
Jag trodde att jag skulle dö. Det sista jag minns innan jag svimmade-
- var Sondheims förvirrade ansiktsuttryck-
- och en röst som sa: "Jag tror att han heter Ka-penis."
Det var mitt livs värsta stund.
Där har du det. Jag står blottad framför dig.
Snälla, kom tillbaka om hjälp mig.
Linda, jag får ett nervöst sammanbrott!
Jag har ont i bröstet och ett nervöst sammanbrott. Ring mig!
- Carl ligger på sjukhus. - Va? Vad hände?
Han kollapsade, och ungarna ringde på ambulans.
- Är han okej? - Det var ingen hjärtattack. Stress.
Men han kan inte avsluta pjäsen, och premiären är om några dagar.
Vi har massor att göra, och vi behöver biljettintäkterna.
Nån måste hoppa in.
Ring Jason.
Han vägrar, såvida vi inte tar tillbaka slutet. Och det går inte.
Du förstår nog vad jag vill. Jag vet att det inte är idealiskt.
- Ni sparkade mig! - Inte än. Om du hjälper till...
...så får du bara en tillsägelse och två veckors avstängning.
- Jag kan inte. - Du påbörjade det här.
Ska alla andra få lida för dina misstag?
Jag behöver dig. Ungarna behöver dig. Var en lärare nu, för bövelen!
Klarar du inte det har du inte i ett klassrum att göra.
- Jag ska tänka på saken. - Var där klockan tre.
Det här är din sista chans.
Ms Sinclair, jag vill ta dig på katedern!
Min kära mor, hur kunde du...
Högre! De längst bak måste höra också. Högre!
Kära mor, hur kunde du överlämna mig till ett sånt grymt...
Tack och lov. - Hör upp! Ms Sinclair tar över nu.
Men jag sitter här framme, så försök inte med nåt.
- Är det uppfattat? - Ja, mr Pelaski.
Kan nån berätta var vi är?
- Vi håller på med det nya slutet. - Det nya slutet?
Carl skrev det. De höll på med det när han kollapsade.
- Skrev Carl det? - Om ingen tar livet av sig duger det.
Okej, då gör vi det här.
Har du några anvisningar?
Du lider. Du lider nåt fruktansvärt.
Kära mor, hur kunde du överlämna mig till ett sånt grymt öde?
En far som inte kunde älska mig, en främmande värld. Jag vill dö!
Nej, du måste leva! Leva!
Lägg av! Ta det på allvar.
Varför det? Det här slutet är uselt.
Mina morföräldrar kommer hit från Tuscon för att se mig vara usel.
Det här är inte Jasons pjäs. Det är rena skiten.
Var är Jason? Vi vill ha Jason, inte dig, din subba.
En veckas kvarsittning, miss Anderson!
"Jag har inget att komma med, förutom min egen förvirring." Jack Kerouac.
Jag kommer!
- Nej! - Jason, lämna mig inte här ute.
Jag går inte förrän vi har pratats vid.
- Får jag komma in? - Ja.
Får jag ett glas vatten?
Jag vill be dig om en tjänst. Ett nytt slut.
- Nej. Ett nytt slut? - Snälla Jason.
- Ett lyckligt slut? Så var det inte. - Min situation är ohållbar.
Varför inte ge "En handelsresandes död" ett lyckligt slut? Måste han dö?
- Det här hjälper ingen. - Allt är skit, och det är ditt fel!
- Jag vill ta livet av mig. - Det är ingen lösning, Jason.
Har du lösningen på allt?
Vem är du egentligen? En ensam, gammal kvinna-
- som får en kick av att prata inför tonåringar.
Tror du att du påverkar dem genom att läsa Emerson för dem?
Du är ett skämt. De respekterar dig inte.
Så fort de slutar skolan glömmer de dig.
Jag antar att...
Jag tänkte på ditt slut, och jag kan ha missat nåt-
- när jag läste det förut.
- Nämligen att det är kasst. - Va?
Alla tar livet av sig? Är det din lösning?
Kom igen! Vad tycker du om det?
Du sa att du älskade det!
- Även jag begår misstag, som du vet. - Nu får det räcka.
Ibland kan man inte fly, börja läsa juridik eller ta livet av sig.
Ibland måste man bara ta tag i problemen. Kan du inte bara försöka?
Kan det inte finnas ett annat slut-
- där alla inte behöver dö?
Nej! Stick nu, för helvete.
Nytt slut
De kommer att hata den. Den kommer att vara usel.
Jag klarar inte av det. Jag minns inte mina repliker.
Säg dem som på repetitionerna förra veckan, så går det bra.
Tack.
Okej, fem minuter.
Ni har slitit hårt, och ni vet vad ni ska göra. Det kommer att gå jättebra.
Ni ska vara riktigt stolta. Det är i alla fall jag.
- Hallå där, mina nattens barn! - Mr Kapinas, du kom!
Inget hade kunnat hålla mig borta. - Min kära Linda.
Jag är evigt tacksam för all din hjälp och förståelse.
- Ingen orsak. Hur mår du? - Mycket bättre. Helt utvilad.
- Lätt drogad och redo att jobba. - Allt är nog under kontroll.
- Vi har jobbat hårt. - Jag har gjort det här förr.
Sätt dig och njut av pjäsen. - Dramatiker, det är dags!
- Kärlekens bönecirkel? - Precis.
Mina framtida prisbelönta skåde- spelare, låt oss ta ett djup andetag.
Andas ut! Fokusera.
Och som Meryl Streep sa när vi gjorde Shakespeare i parken: "Gör er hörda!"
Här är vi nu.
Nästa år blir det "Vår lilla stad".
Varför är du inte på sjukhuset?
- Ska du gå in? - Jag är för nervös.
Rosorna var inte vita, utan skära - det måste vara ett bra tecken.
Nej, Jane. Hon dog i morse.
- Du sa ju att hon var bättre. - Sen blev hon sämre.
- Nej! - Jag är ledsen. Det gick så snabbt.
Hon vaknade aldrig. Sen var hon borta.
Jag fick aldrig ta farväl. Varför hämtade du mig inte?
- Det hade inte förändrat nåt. - Jag hade kunnat hålla hennes hand.
Besinna dig. Vi måste förbereda begravningen. Vi måste gå vidare.
Jag kände inte min mor. Hon var vacker.
Hon älskade starka färger. Det här var hennes favoritfärger.
Grönt till hennes vingar. Grönt med guldstänk, som hennes ögon.
Angenämt, jag heter Margaret.
Hörde du mig inte? Kliv åt sidan.
För tusan, Jane!
Det är inte jag.
Mor, jag är redo.
Ja, följ med mig. Du hör inte hemma här.
Lämna all smärta, rädsla och ensamhet bakom dig.
Vi ska alltid vara tillsammans.
- Jane! Snälla, lyssna på mig! - Ut! Du har förstört mitt liv.
Jag har begått misstag, och jag önskar att de gick att göra ogjorda.
Snälla, Jane, ge mig en chans till.
Jag vet att du vill fly, och att du vill straffa mig. Jag förtjänar det.
- Ja, för du är monstret, inte jag. - Jag vet.
- Vad fan är det där? - Jason...
- I New York förstörde de inte pjäsen. - Det är fortfarande din pjäs.
- Du har förstört hela poängen! - Jag visste inte vad jag skulle göra.
Och jag är ledsen. Jag är hemskt ledsen.
Låt inte mina misstag hindra din framgång.
Författaren!
Han menar dig.
Gå nu.
Där!
Ms Sinclair? Snyggt jobbat.
Tack. Jag ber om ursäkt för mitt beteende.
- Jag var inte heller så trevlig. - Jag borde inte ha trott på allt.
Det var löjligt av mig. Jag är hemskt ledsen.
Ursäkten godtas. Den är faktiskt sann, på sätt och vis.
Pjäsen, alltså. Jag var inte en jättebra pappa.
Jag var frånvarande och pressade honom att göra det jag ville.
- Du gjorde säkert ditt bästa. - Jag dejtade en del galna kvinnor.
Fast ingen var irländska. Konstnärlig frihet, antar jag.
- Vi får väl lära av våra misstag. - Ja.
- Lycka till med allt. - Tack.
Så återupptog Linda Sinclair sitt liv som lärare.
Men nu med ett modernt perspektiv.
Nu när ni har läst klart ska vi göra en övning i kreativt skrivande.
Jag vill att ni skriver ett nytt slut på "Två städer."
Ni får skriva vad ni vill. Låt fantasin flöda.
Hon såg ofta till dr Sherwood, men hon höll sig på respektabelt avstånd-
- från fadern till mannen med vilken hon hade skämt ut sig så.
- Bra biografi. Du kan låna mitt ex. - Gillar du honom?
- Conan Doyle? Självklart. - Jag med. Ända sen barnsben.
Och det var allt.
- Hur mår du? - Ganska bra, faktiskt.
Ska vi ta en kopp kaffe?
Hon tackade naturligtvis nej.
Varför inte?
De pratade bara om oväsentligheter.
Hon anordnade en loppis när jag var bortrest-
- och sålde min samling av förstautgåvor med Ellery Queen.
Då visste jag att äktenskapet var över.
- De pratade inte om pojken. - Det går bra för Jason.
Han har skrivit en pjäs till. Den ska spelas på en barnteater i New Jersey.
Den innehåller lite referenser till Orwell och Kafka.
- Fantastiskt. - Får jag vara uppriktig?
Ja, här kommer det.
När vi har gått här-
- har jag tänkt på att du låg med min son.
Jag förstår att det är sånt som händer, men...
Det jag försöker säga är att...
...jag tycker att du är toppen. Ja.
Och om det inte känns för konstigt-
- så talar Walter Mosely på Wilkes nästa vecka, så vi kanske kan...
Linda Sinclair, vad håller du på med?
Du ska vara här hemma, ensam.
Ge dig inte ut i den där grymma och oförsonliga världen.
- Linda... - Hej, Linda.
Du är jättefin. Är du klar?
- Ja, det är jag. - Linda, lyssnar du? Var inte dum...